Sànchez-Juan![](juneda2.jpg)
i
Juneda
(Article editat al programa de la festa major de Juneda 2004 per Jordi Sànchez Bosch)
Sebastià Sànchez-Juan
(1904-1974) era un poeta eminentment ciutadà: era més inclinat a veure
poesia en un tramvia o en una tenda d’antiguitats que no pas en un camp
florit. La seva vinculació amb el món rural, i concretament amb Juneda, va
venir de Maria Bosch, filla de "Pepe el pastisser", que va començar anant a
les seves lliçons de català i va acabar essent mare dels seus nou fills i
companya inseparable fins al moment de la mort.
Josep Bosch, el pastisser
de Juneda, havia mort el 1919, deixant la muller Adelaida i quatre fills,
però sense deixar ni un sol paper sobre els diners que li devien (portava
tots els comptes al cap!), el que va fer que mare i fills haguessin
d’emigrar a Barcelona, cercant un mitjà de vida.
Maria estava avesada a
afrontar la duresa de la vida amb una confiança total en Déu que no ens
abandona. Sebastià, poeta, descriu el trobament amb l’amada:
Qui em despertava el cor en
carn celeste?
Una donzella gràcil i modesta
per qui afina amb vellut ecos
de festa
el silenci expectant.
És la imatge vivent de la
paraula,
gentil i pura, «noia» —parant
taula
i llescant pa de veritat i
faula
amb un caient d'infant.
Les terres de Lleida són
descrites com la "terra ferma". Per a Sànchez-Juan la promesa-esposa va ser
la "terra ferma" on aterraven totes les seves vacil·lacions:
Neguits i angoixes de la
primeria
(jo era trenc d'alba i ella ja
era dia)
acidulaven la melancolia;
però ben tost vam ser
una llum sola sense defallença,
un zel unit sota la volta
immensa,
una estratègia honesta de
defensa
enfront del temps que ve.
El contacte personal de
Sànchez-Juan amb les terres de Lleida, concretament amb Juneda, va venir
quan, a la primeria de casats, va anar a passar al poble la convalescència
després d’unes febres de Malta. Divertia la gent amb la seva ignorància
sobre les coses del camp (la manera que tenen els de ciutat de "fer el
pagès"), però va quedar corprès de la bondat d’aquella gent i, com a
lletraferit, observava amb fruïció totes les característiques de la parla
lleidatana.
Vivint a Barcelona,
visitava assíduament el "Centre de Lleida" i hi tenia bons amics.
En la producció global
del poeta, l’amor a la muller és un dels temes fonamentals. Observem que si
els Poemes de promès (dels quals n’hem extret dos fragments)
representen el punt culminant de la seva poesia de pre-guerra, diríem que
Seny d’amor representa la culminació de la seva etapa més madura:
subratlla la paradoxa que ell veia en la nostra mare, que era “l’amor” i, al
mateix temps, vessava “seny” per tots cantons. Recordem-ne:
Tu ets el
pa. El pa
xop de la
sang que t’hi vas fer.
Tu el
parteixes, el pa, i ens el llesques.
Ets la
pau, ets el bé.
Ets el
seny fins i tot adormida.
El mateix any de la seva
mort, el 1974, publicà el volum Escaiences, on recollia poemes
ocasionals, que haurien pogut quedar inèdits per manca d’un títol
aglutinador. S’hi enduen més espai els In memoriam, d’altíssim valor
anecdòtic, on fa memòria de persones traspassades i la dedica a persones
vivents. Entre ells hi figura, com a poema dedicat a Anton Bergós, la
memoria de Ramon Borràs, “entreparent de santa Teresa Jornet, d'Aitona”,
que “coneixia Lleida pam a pam” i deia: «Un lleidatà,
no saps mai si parla formal o en broma.» Recordem també la memòria de Miquel
Capdevila, del qual diu:
Estimava
tant —tant!— el seu poble,
que hi
reduïa tot el que li semblava més noble
«Això del Cor de Maria és cosa de Juneda.»
M'ho deia
a mi? Sí, a mi,
que hi
tinc fills ordenats a la Congregació
i la dona
de Juneda.
(Ell la
va tení’ al braç de petita.)
Presentant-me a l'Aunós, li va dir:
«Aqueix,
també és de Juneda.»
Una secció important
d’aquelles Escaiences s’anomena les Santes Maries: són
una bona representació dels poemes que cada any dedicava a la muller el
quinze d’agost, dia del seu sant. En un d’ells evoca el temps de guerra, i
també la "terra ferma".
Solca
l’onada on va florint l’escuma
la nau de
l’amor,
precedida
de coloms blancs,
i tu al
mig, dreta, esvelta.
Això en
el somni. A la terra ferma del dia
tu em vas
vení’ a cercar, fina amor,
a través
de les malles de trets amb què es vestia
la ciutat
de les nostres glòries i vergonyes.
—ni els
xiulets ni les flames, ni la mort
que el
ram de plom encès i esclatant encloïa—
ni cap
esfondrament no et van fer tornar pàl·lid
el cor
que bategant em vas posà’ a les mans.
Jo em
vaig sentir, ple d'alegria, al pit,
cor amb
cor, en la nostra infinita abraçada.
Tot això i molt més podeu
trobar en els dos volums de Poesia Completa que Editorial Claret
acaba de publicar per a celebrar els cent anys del naixement de Sebastià
Sànchez-Juan. El primer, a cura de Rosa Sayós, reprodueix el text
publicat l’any 1995 per Columna i conté poesia publicada entre el 1924 i
1933. El segon, a cura dels seus fills, enclou tota la poesia posterior, més
unes pinzellades de record, escrites per cadascun dels fills.
En aquests moments hauria
estat quasi impossible retrobar tota aquesta poesia que, qui la conegui,
dirà que per res del món no s’havia de deixar perdre.
|